ТОП просматриваемых книг сайта:
Viiskümmend vabastatud varjundit. E. L. James
Читать онлайн.Название Viiskümmend vabastatud varjundit
Год выпуска 2013
isbn 9789949469901
Автор произведения E. L. James
Жанр Современные любовные романы
Издательство Eesti digiraamatute keskus OU
„Hästi, 520. Nagu me sinna jõuame… Jah… ma teen seda.”
Ta pistab telefoni vabakäehoidikusse.
„Mis lahti on, Christian?”
„Sina jälgi teed, kallis,” ütleb ta leebelt.
Ma sõidan 520 pealesõiduteele, mis viib Seattle’i suunas. Heidan pilgu korraks Christianile, kes vaatab otse ette.
„Ära satu paanikasse,” ütleb ta rahulikult. „Aga nagu me oleme 520 peal, siis anna gaasi. Meid jälitatakse.”
Jälitatakse! Püha taevas. Paanikast tõuseb mu süda kurku ja hakkab peksma, peanahk kirvendab ja kurgus pitsitab. Kes meid jälitab? Mu silmad liiguvad tahavaatepeeglile ja kindla peale on see tume auto, mida ma enne nägin, ikka meil kannul. Kurat! Kas see ongi see? Ma kõõritan toonitud tuuleklaasi, et juhti näha, aga ei näe midagi.
„Hoia pilk teel, kallis,” ütleb Christian õrnalt, mitte niimoodi närviliselt nagu tavaliselt, kui küsimus on mu juhtimisoskustes.
Võta end kokku! Ma annan endale mõttes kõrvakiilu, et alla suruda hirmu, mis ähvardab mind enda alla matta. Võib-olla on meie jälitaja ka relvastatud? Pagan! Relvastatud ja jälitab Christianit! Mul hakkab hetkeks iiveldama.
„Kuidas nad teavad, et meid jälitatakse?” Mu hääl on katkendlik, piiksuv sosin.
„Dodge’il meie taga on võltsitud number.”
Kas seda helistaja talle ütleski?
Ma annan sillale sõites signaali. On hiline pärastlõuna ja ehkki vihm on lakanud, on tee märg. Õnneks on liiklus üpris hõre.
Mu kõrvus kajab Ray hääl ühes ta paljudest enesekaitseloengutest. „Paanika on see, mis su tapab või tõsiselt viga teeb, Annie.” Ma hingan sügavalt sisse, püüdes hingamist kontrolli alla saada. Kes tahes meid ka jälitab, ilmselt tahab ta Christianit tappa. Ma hingan veel kord sügavalt sisse, mu mõistus hakkab selginema ja kõhus enam ei keera. Ma pean Christianit kaitsma. Ma tahtsin selle autoga sõita, ja kiiresti sõita. Noh, see võimalus on mul nüüd olemas. Ma haaran roolist ja vaatan veelkord peeglisse. Dodge läheneb meile.
Ma aeglustan kohe, ignoreerides Christiani äkilist paanilist pilku, ja ajastan 520-l sõidu nii, et Dodge peab samuti aeglustama ja ootama liiklusvoos tühikut. Ma vahetan käiku ja vajutan gaasi põhja. R8 sööstab ettepoole, nii et me mõlemad paiskume seljaga vastu istet. Spidomeeter hüppab üles ja näitab 120 km tunnis.
„Hoia kiirust, kallis,” ütleb Christian rahulikult, ehkki ma olen kindel, et ta on kõike muud kui rahulik.
Ma siksakitan kahe sõiduraja autode ja veokite vahel nagu must kabenupp. Järv on sillale nii lähedal, et tundub, nagu sõidaksime otse vee poole. Ma ignoreerin teiste juhtide vihaseid ja hukkamõistvaid hõikeid. Christian hoiab käsi süles rusikas, püüdes paigal püsida, ja vaatamata oma palavikulisele olekule käib mul peast läbi mõte, et ta peab pingutama, et mind mitte segada.
„Tubli tüdruk,” sosistab ta julgustavalt. Ta heidab pilgu selja taha. „Ma ei näe enam Dodge’i.”
„Me oleme otse tundmatu subjekti taga, härra Grey.” Sawyeri hääl kostab vabakäeseadmest. „Ta püüab teile järele jõuda, sir. Me üritame sõita teie ja Dodge’i vahele.”
Tundmatu subjekti?
„Tore. Proua Grey saab hästi hakkama. Sellise kiirusega oleme me mõne minuti pärast üle silla, kui liiklus on endiselt hõre – ja siit ma näen, et on.”
„Hästi, sir.”
Me kihutame silla kontrollpostist mööda, oleme poolel teel Washingtoni järveni. Ma vaatan spidomeetrit ja see näitab, et sõidame endiselt 120-ga.
„Sul läheb väga hästi, Ana,” pomiseb Christian jälle ja vaatab R8 tagaaknast välja. Hetkeks meenutab ta toon mulle meie esimest kohtumist ta mängutoas, kui ta mind rahulikult julgustas. See mõte on häiriv ja ma keskendun praegusele.
„Kuhu ma keeran?” küsin ma, olles pisut rahulikum. Ma tunnetan nüüd autot. Sellega on rõõm sõita, see liigub nii vaikselt ja kergelt, et raske on uskuda, kui suur on meie kiirus. Seda autot on sellise kiirusega lihtne juhtida.
„Proua Grey, sõitke I-5 maanteele ja siis lõunasse. Me tahame näha, kas Dodge järgneb teile kogu selle tee,” kuulen ma telefonist Sawyeri häält. Foorituli sillal on roheline – taevale tänu! – ja ma kihutan edasi.
Ma vaatan närviliselt Christiani poole, ja ta naeratab julgustavalt. Siis kukub ta näost ära.
„Kurat!” vannub ta vaikselt.
Liiklus on siin tihedam ja ma pean kiirust maha võtma. Ma vaatan jälle rahutult peeglisse ja arvan, et näen Dodge’i.
„Umbes kümme autot tagapool?”
„Jah, ma näen seda,” ütleb Christian, piiludes läbi kitsaste külgakende. „Kes kurat see sitapea on?”
„Aga kas see on üldse mees, kes juhib?” pahvatan ma Black-Berry suunas.
„Me ei tea seda, proua Grey. Võib olla nii mees kui ka naine. Toonitud aknad.”
„Naine?” ütleb Christian.
Ma kehitan õlgu. „Sinu Mrs Robinson?” pakun ma, silmi teelt pööramata.
Christian jäigastub ja võtab BlackBerry hoidikust välja. „Ta pole minu Mrs Robinson,” uriseb ta. „Ja ma pole temaga rääkinud oma sünnipäevast peale. Ja Elena ei teeks seda. See pole tema stiil.”
„Leila?”
„Ta on Connecticutis oma vanemate juures. Ma rääkisin sulle.”
„Oled sa kindel?”
Ta vaikib. „Ei. Aga kui ta oleks põgenenud, siis ma olen kindel, et ta perekond oleks Flynnile sellest teada andnud. Arutame seda kodus. Keskendu oma tegevusele.”
„Aga see võib olla mingi juhuslik auto.”
„Ma ei võta mingeid riske. Mitte siis, kui sina ka asjasse puutud,” nähvab ta. Ta paneb BlackBerry hoidikusse tagasi, nii et me oleme jälle oma turvameestega kontaktis.
Oh pagan. Ma ei taha Christianit praegu ärritada… võib-olla hiljem. Ma hoian keele hammaste taga.
Õnneks liiklus hõreneb pisut. Ma suudan kihutada üle Mountlake’i osa I-5 poole, siksakitades jälle autode vahel.
„Aga kui politsei meid peatab?” küsin ma.
„See oleks väga hea.”
„Mitte siis, kui mu juhiluba ära võetakse.”
„Ära selle pärast muretse,” ütleb ta. Ootamatult kuulen ma ta hääles naeruvirvet.
Ma annan jälle gaasi ja sõidan 120-ga. Oh, kuidas see auto kihutab. Mulle meeldib see – nii kerge. Ma vajutan veel. 136 kilomeetrit tunnis. Ma pole kunagi nii kiiresti sõitnud. Oli isegi hästi, kui mu Beetle 80 välja vedas.
„Ta pääses läbi ja lisab kiirust.” Sawyeri hääl on rahulik, ta edastab lihtsalt infot. „Ta sõidab 145-ga.”
Pagan! Kiiremini! Ma vajutan gaasipedaalile ja me läheneme I-5le juba 150-se tunnikiirusega.
„Hoia seda kiirust, Ana,” pomiseb Christian.
Ma aeglustan korraks, kui me I-5 maanteele jõuame. Siin on suhteliselt vaikne ja mul õnnestub kohe kiirrajale keerata. Ma vajutan gaasi, vapustav R8 tormab ettepoole ning me reastume vasakule rajale, kus lihtsurelikud meid mööda lasevad. Kui ma poleks nii hirmul, siis võiksin seda nautida.
„Ta sõidab 160 kilomeetrit tunnis, sir.”
„Püsi