ТОП просматриваемых книг сайта:
Viiskümmend tumedamat varjundit. Triloogia 2. osa. E. L. James
Читать онлайн.Название Viiskümmend tumedamat varjundit. Triloogia 2. osa
Год выпуска 2013
isbn 9789949469826
Автор произведения E. L. James
Жанр Современные любовные романы
Издательство Eesti digiraamatute keskus OU
„Tšš,” ütleb Christian õrnalt, kui ta maagiline keel allpool tegevust alustab, ja nüüd hakkan ma vaikselt halama.
„Oh … palun … Christian.”
„Ma tean, kallis, ma tean,” hingeldab ta, ja ta keel tegeleb maagiaga. Ta ei lõpeta, lihtsalt ei lõpeta, ja mu keha kaardub – kõrgemale, kõrgemale. Ta libistab ühe sõrme mu sisse, seejärel teise, ja liigutab neid piinava aeglusega sisse ja välja.
„Siit,” pomiseb ta, ja ta hellitab rütmiliselt mu vagiina esiseina, jätkates oivalist, järeleandmatut lakkumist ja imemist.
Ma vallandun ootamatult hulluksajavasse orgasmi, mis rabab kõiki mu meeli, pühkides minema kõik, mis toimub väljaspool mu keha, ning ma visklen ja oigan. Taevas, see käis nii kähku.
Hakkan häguselt ümbritsevat tajuma. Ta on mu kohal, paneb kondoomi peale, ja on siis mu sees, kõvasti ja kiiresti.
„Oo jaa!” Ta oigab, rammides minusse. Sulanud jäätis valgub kleepjalt laiali. See on kummaliselt häiriv tunne, aga see kestab vaid mõne sekundi, sest Christian tõmbab järsku peenise välja ja pöörab mind ringi.
„Niimoodi,” pomiseb ta ja on järsku mu sees tagasi, aga ei alusta kohe oma tavalist lakkamatut rütmi. Ta kummardab üle minu, vabastab mu käed ja tõstab mu üles, nii et ma praktiliselt istun ta peal. Ta käed liiguvad üles mu rindade juurde ja ta võtab need pihku, tirides õrnalt mu nibusid. Ma langetan oiates pea ta õlale. Ta nuusib mu kaela ja hammustab seda, liigutades samal ajal puusi, mind üha uuesti ja uuesti naudinguga täites.
„Kas sa tead, kui palju sa mulle tähendad?” hingeldab ta mulle kõrva.
„Ei,” ahmin ma õhku.
Ta naeratab ja ta sõrmed on ümber mu lõua ja kurgu, hoides mind hetkeks kõvasti kinni.
„Jah, tead küll. Ma ei lase sul minna.”
Ma oigan, kui ta liigutused kiirenevad.
„Sa oled minu oma, Anastasia.”
„Jah, sinu oma,” hingeldan ma.
„Ma hoolitsen selle eest, mis on minu oma,” sisistab ta ja hammustab mu kõrva.
Ma kisendan.
„Just, kallis, ma tahan su häält kuulda.” Ta libistab ühe käe mu piha ümber ja teine haarab mu puusast, ja ta rammib minusse kõvemini, pannes mu jälle kisendama. Ja algab halastamatu rütm. Ta hingamine muutub kähedamaks ja kähedamaks, katkendlikuks nagu minul. Ma tunnen ennast tipu poole sööstvat. Jälle!
Ma olen ainult see aisting. Mida ta minuga küll teeb – võtab mu keha, võtab täielikult endale, nii et ma ei saa mõelda millelegi muule peale tema. Ta võlujõud on jõuline, joovastav. Ma olen liblikas tema võrgus, võimetu ja tahtetu põgenema. Ma olen tema oma … täielikult tema oma.
„Lase käia, kallis,” uriseb ta kokkusurutud hammaste vahelt, ja nagu märguande peale, justkui oleksin ma nõia õpilane, lasen ma minna, ja me vabaneme koos.
MA LAMAN KÄGARAS TA käte vahel kleepuvatel linadel. Ta rind on vastu mu selga, ta nina mu juustes.
„See hirmutab mind, mida ma sinu vastu tunnen,” sosistan ma.
Ta ei liiguta. „Mind ka, kallis,” ütleb ta vaikselt.
„Mis siis saab, kui sa mu maha jätad?” See mõte on kohutav.
„Ma ei lähe sinu juurest kuskile. Ma ei saa sinust kunagi küllalt, Anastasia.”
Ma pööran ringi ja vaatan talle otsa. Ta ilme on tõsine, siiras. Ma suudlen teda õrnalt. Ta naeratab ja seab mu juuksesalgu kõrva taha.
„Ma pole kunagi varem midagi sellist tundnud nagu pärast su äraminekut, Anastasia. Ma teeksin mida tahes, et ma enam kunagi midagi taolist tundma ei peaks.” Ta tundub nii kurb, võib-olla ka hämmastunud.
Ma suudlen teda jälle. Ma tahan meeleolu kuidagi parandada, aga Christian teeb seda minu eest.
„Palun tule minuga homme mu isa suvepeole. See on iga-aastane heategevusüritus. Ma lubasin minna.”
Ma naeratan ujedalt.
„Muidugi ma tulen.” Oh pagan. Mul pole midagi selga panna.
„Mida sa mõtled?”
„Mitte midagi.”
„Ütle mulle,” käib ta peale.
„Mul pole midagi selga panna.”
Christian paistab kerget ebakindlust tundvat.
„Ära saa vihaseks,“ ütleb ta, „aga mul on need riided ikka veel kodus alles. Ma olen kindel, et seal on paar sobivat kleiti.”
Ma närin huuli. „Tõsi või?” pomisen ma pilkavalt. Aga ma ei taha temaga täna õhtul tülitseda. Ma pean duši alla minema.
TÜDRUK, KES NÄEB MINU moodi välja, seisab Sõltumatu Kirjastuse ees. Oota – ta ongi mina. Ma olen kahvatu ja pesemata, ja kõik mu riided on liiga suured; ma vaatan teda üksisilmi, ja tal on seljas minu rõivad – ta on õnnelik, terve.
„Mis sinul on, mida minul pole?” küsin ma temalt.
„Kes sa oled?”
„Ma pole keegi … Kes sa oled? Kas sina pole ka keegi …?”
„Siis on meid kaks – ära kellelegi ütle, nad hävitaksid meid …” Ta naeratab, aeglaselt levib üle ta näo õel grimass, ja see on nii jube, et ma hakkan karjuma.
„JEESUS, ANA!” CHRISTIAN RAPUTAB mind ärkvele.
Ma ei saa aru, kus ma olen. Ma olen kodus … pimedas … voodis koos Christianiga. Ma raputan pead, püüdes oma mõtetesse selgust luua.
„Kallis, kas sinuga on kõik korras? Sa nägid halba und.”
„Oh.”
Ta paneb lambi põlema ja meid ümbritseb hämar valgus. Ta vaatab mind teraselt, nägu murest ärevil.
„See tüdruk,” sosistan ma.
„Mis asi? Mis tüdruk?” küsib ta rahustavalt.
„Sõltumatu Kirjastuse ees seisis üks tüdruk, kui ma õhtul töölt tulin. Ta oli minu sarnane … aga mitte nii väga.”
Christian ei liiguta, ja voodi kõrval oleva lambi valgel näen, et ta nägu on tuhakarva.
„Millal see juhtus?” sosistab ta jahmunult ja tõuseb mind ainiti vaadates istukile.
„Kui eile õhtupoolikul töölt tulin. Sa tead, kes ta on?”
„Jah.” Ta tõmbab käega läbi juuste.
„Kes?”
Ta suu muutub kriipsuks, aga ta ei ütle midagi.
„Kes?” nõuan ma.
„See on Leila.”
Ma neelatan. Eksalistuja! Ma mäletan, et Christian rääkis temast enne seda, kui me purilennukiga lendama läksime. Ta on valvsaks muutunud. Miski on mäda.
„See tüdruk, kes pani loo „Toxic” su iPodi?”
Ta heidab mulle rahutu pilgu.
„Jah,” ütleb ta. „Kas ta ütles midagi?”
„Ta küsis, et: „Mis sinul on, mida minul pole?” Ja kui ma pärisin, kes ta on, siis ta ütles, et „mitte keegi”.”
Christian sulgeb piinatult silmad. Mis toimub? Mida ta Christianile tähendab?
Mu peanahk hakkab kirvendama, adrenaliin tormleb kehas. Aga kui ta on Christianile väga tähtis? Võib-olla ta igatseb selle tüdruku järele? Ma tean tema minevikust nii vähe … eee, suhetest. Kindlasti oli tal leping, kindlasti tegi ta kõike, mida Christian tahtis, andis talle hea meelega seda, mida ta vajab.
Oi