ТОП просматриваемых книг сайта:
Grey. «Viiskümmend halli varjundit» läbi Christiani silmade. E. L. James
Читать онлайн.Название Grey. «Viiskümmend halli varjundit» läbi Christiani silmade
Год выпуска 2016
isbn 9789949571130
Автор произведения E. L. James
Жанр Современные любовные романы
Издательство Eesti digiraamatute keskus OU
„Tänan, Joe.”
Kiire pilk Anale ütleb mulle, et ta on elevil … ja mina samuti. See on esimene kord.
„Lähme.” Jälle võtan ta käe pihku ja viin Ana üle kopteriväljaku Charlie Tango juurde. See on kõige turvalisem Eurocopter omas klassis ja sellega on mõnus lennata. Ta on mu au ja uhkus. Ma hoian Anale ust lahti, ta ronib sisse ja ma istun tema taha.
„Istu sinna,” käsutan ma, näidates esiistmele. „Istu. Ära midagi puutu.” See on tore, et ta teeb nagu kästud.
Oma kohalt uurib ta näidikuid, ilme vaimustunud ja innukas. Ma kükitan ta kõrvale, tõmban ta turvavöö pingule ja püüan seda tehes mitte teda alasti ette kujutada. Ma teen seda aeglasemalt kui vaja, sest olla talle nii lähedal, hingata sisse ta magusat kutsuvat lõhna võib olla mu viimane võimalus. Kui ta mu eelistustest kuulda saab, võib ta põgeneda … või teisest küljest, ta võib seda elustiili tundma õppida. Need võimalused, mis mu kujutluses tekivad, haaravad mind täielikult. Ta jälgib mind süvenenult, ta on nii lähedal … nii armas. Ma tõmban viimase rihma kinni. Ta ei lähe kuskile. Vähemalt mitte tunni aja jooksul.
Ma surun oma elevuse maha ja sosistan: „Sa oled kindlalt kinni. Põgeneda ei saa.” Ta hingab sügavalt sisse. „Hinga, Anastasia,” lisan ma ja paitan ta põske. Ma hoian ta lõuast kinni, kummardun ja suudlen teda kiiresti. „Mulle meeldivad need köidikud,” pomisen ma. Ma tahan talle öelda, et mul on teised, nahast, ja mulle meeldiks, kui ta neis laest alla ripuks. Aga ma hoian end tagasi, istun ja kinnitan rihmad.
„Pane klapid pähe.” Ma osutan kõrvaklappidele Ana ees. „Ma teen lihtsalt lennueelset kontrolli.” Kõik näidikud tunduvad korras olevat. Lisan gaasi, viin mootori pöörded 1500-ni minutis, panen transpondri ootele ja lülitan signaaltule sisse. Kõik on lennuks valmis.
„Kas sa ikka tead, mida sa teed?” küsib ta imestunult. Ma teatan talle, et olen olnud kvalifitseeritud piloot juba neli aastat. Ta naeratus on nakkav.
„Sa võid end minuga kindlalt tunda,” kinnitan ma talle ja lisan: „Noh, sel ajal, kui me lendame.” Ma pilgutan talle silma, ta naeratab üle näo ja ma olen sellest pimestatud.
„Oled sa valmis?” küsin ma – ega suuda uskuda, kui elevil ma sellest olen, et ta on siin minu kõrval.
Ta noogutab.
Ma räägin lennukeskusega – nad on valmis – ja annan gaasi 2000 pööret minutis. Kui stardiluba on antud, teen viimase ülevaatuse. Kütuse temperatuur on 104. Tore. Tõstan kollektori rõhu 14-ni, mootor teeb 2500 pööret minutis, ja tõmban juhist enda poole. Nagu elegantne lind … tõuseb Charlie Tango õhku.
Anastasia ahmib õhku, kui maapind meie all kaob, aga ei ütle midagi, olles võlutud Portlandi hääbuvatest tuledest. Varsti ümbritseb meid pimedus, ainus valgus tuleb instrumentidest meie ees. Ana nägu valgustab punane ja roheline kuma, kui ta öösse vaatab.
„Tontlik, eks ole?”
Ehkki ma ei arva seda. Minu jaoks on see mugavus. Mitte miski ei saa mind siin kahjustada.
Ma tunnen end selles pimeduses kindlalt ja peidus.
„Kuidas sa tead, et me lendame õiget teed pidi?”
„Siin.” Ma osutan paneelile. Ma ei taha teda tüüdata instrumentide selgitamisega, aga fakt on see, et kõik me ees olevad näidikud viivad meid eesmärgi suunas: kõrgusmõõtur, vertikaalkiiruse näidik ja muidugi GPS. Ma räägin talle Charlie Tangost ja sellest, milline on varustus öiseks lennuks.
Ana vaatab mind võlutult.
„Sellel hoonel, kus ma elan, on katusel kopteriväljak. Sinnapoole me suundumegi.”
Ma vaatan paneeli, kontrollin näidikuid. Ma armastan seda: kõik on minu kontrolli all ning mu turvalisus ja heaolu sõltuvad mu oskusest kasutada tehnikat enda ees. „Öised lennud on pimelennud. Sa pead mõõdikuid usaldama,” räägin ma talle.
„Kui kaua see lend kestab?” küsib ta pisut katkendlikult hingates.
„Vähem kui tunni – meil on pärituul.” Ma heidan talle veel kord pilgu. „Kas sinuga on kõik korras, Anastasia?”
„Jah,” vastab ta, hääl kummaliselt järsk.
Kas ta pabistab? Võib-olla ta kahetseb otsust koos minuga lennata. See mõte teeb mind ärevaks. Ta pole mulle võimalust andnud. Hetkeks tegelen õhuliikluse kontrolliga. Seejärel, kui pilvedest välja jõuame, näen kaugel Seattle’it, mille tuled pimeduses helgivad.
„Vaata sinna.” Ma pööran Ana tähelepanu säravatele tuledele.
„Kas sa alati avaldad naistele niimoodi muljet? Kutsud neid helikopteriga lendama?”
„Ma pole siia üles ühtegi tüdrukut toonud, Anastasia. See on juba teine asi, mida ma teen esimest korda. Jätab see sulle sügava mulje?”
„Ma tunnen aukartust, Christian,” sosistab ta.
„Aukartust?” Ma naeratan spontaanselt. Ja mulle tuleb meelde Grace, mu ema, kes silitas mu juukseid, kui lugesin valjusti raamatut ette.
„Christian, see oli võrratu. See paneb lausa aukartust tundma, kallis poiss.”
Ma olin seitsmeaastane ja alles hiljuti rääkima hakanud.
„Sa oled nii … kompetentne,” jätkab Ana.
„Mis te nüüd, tänan teid, preili Steele.” Mu nägu kuumab heameelest ta ootamatu kiituse üle. Ma loodan, et ta ei märka seda.
„Näha on, et see sulle väga meeldib,” ütleb ta natuke hiljem.
„Mis?”
„Lendamine.”
„See nõuab kontrolli ja keskendumist.” Kaks asja, mida ma kõige rohkem naudin. „Kuidas seda mitte armastada? Ehkki mu lemmik on lauglemine.”
„Lauglemine?”
„Jah, lauglemine. Asjatundja jaoks lauglend. Purilennukid ja helikopterid – ma lendan mõlematega.”
Võib-olla peaksin ta purilennukiga sõitma viima?
Ära rutta ette, Grey.
Ja mis ajast peale võtad sa kedagi lauglema kaasa?
Mis ajast saadik võtan ma kellegi Charlie Tangosse?
Lennujuhtimiskeskus keskendab mu tähelepanu jälle lennurajale ning ma taltsutan oma rändavaid mõtteid, sest me läheneme Seattle’i äärelinnale. Me oleme lähedal. Ja ma olen lähemal teadasaamisele, kas mu lootus on asjatu või mitte. Ana vaatab võlutult aknast välja.
Ma ei suuda temalt oma pilku pöörata.
Palun ütle jah.
„Näeb tore välja, eks?” küsin ma ning ta pöörab ringi ja ma näen ta nägu. Ta näol on lai naeratus ja mu riist läheb pingesse.
„Me oleme mõne minuti pärast kohal,” lisan ma.
Äkki muutub õhustik kabiinis ja ma olen Anast veelgi teadlikum. Ma hingan sügavalt sisse ta lõhna ja aistin ootusi. Ana ootust. Enda ootust.
Ma lendan Charlie Tangoga läbi all-linna piirkonna Escala, oma kodu poole, ja mu süda hakkab kiiremini lööma. Ana hakkab nihelema. Ka tema on närvis. Ma loodan, et ta ei põgene.
Kui kopteriväljak nähtavale ilmub, hingan veel kord sügavalt sisse.
Olemegi kohal.
Me maandume pehmelt ja ma lülitan mootori välja, jälgides, kuidas propeller aeglustub ja seisma jääb. Meie kõrvaklappides on vaikne sumin ja me istume vaikuses. Ma võtan klapid peast kõigepealt endal ja seejärel Anal. „Me oleme kohal,” ütlen ma vaikselt. Ta nägu on maandumistulede valgel kahvatu, silmad säravad.
Armas jumal, kui ilus ta on.
Ma teen oma rihmad lahti ja küünitan tema omasid avama.
Ta