ТОП просматриваемых книг сайта:
Jasmiinilõhnalised ööd. Julia Gregson
Читать онлайн.Название Jasmiinilõhnalised ööd
Год выпуска 2013
isbn 9789985328804
Автор произведения Julia Gregson
Жанр Современные любовные романы
Издательство Eesti digiraamatute keskus OU
Neiu seisis klaveri juures, sidumismaterjale ja kokkurullitud sidemeid täis käru lähedal. Justkui vallatu ingel. Ta naeratas nii, nagu tahaks olla just siin. Tõeline professionaal, mõtles Dom, üritades küüniliselt distantsi hoida. Proff.
Neiu selgitas oma kergelt võõrapärase – Walesi?, itaalia? raske öelda – hääldusega, et tema nimi on Saba Tarcan ja et ta saadeti viimasel minutil asendama lembelaulikut nimega Janice Sophia. Ta lootis, et ei valmista meestele pettumust, ja heitis siis söaka pilgu Domi suunas – vähemasti nii noormehele tundus –, nagu ütleks: sinule kindlasti mitte.
Tema saatja, tüse khakimundriga mees, räntsatas klaveritoolile ja hakkas mängima. Neiu kuulas end kergelt õõtsutades; tema nägu omandas tüüne ilme, kui ta laulis sügavlilladest öödest, vilkuvaist tähtedest ja neiust, kes lausub ohates noormehe nime.
Dom püüdis kogu hingest neiuga distantsi hoida, kuid laul kõlas pimedusest justkui metsik kutse ja neiu hääl oli nii kähe, nii kurb, ning sellest, kui Dom naisterahvast ihaldas, oli nii kaua aega möödunud, et ta tundis tohutut kergendust. Mälestuse udust naased mu juurde. Nüüd oli Domil vaja nii paljut varjata: hirmu, et ta on inetu, häbi, et tema on elus, aga teised surnud. Ja siis kippus talle naer peale, sest „Deep Purple”1 polnud ilmselt kõige taktitundelisem laul: paljudel palatis lamavatel meestel oli nägu lillakas, kuna pärast seda, kui haigeid oli parkhappes vannitatud, määriti põletushaavadele lillat heksametüül-pararosaniliini.
Poole laulu pealt tegi neiu kohkunud näo, nagu oleks ta oma eksimusest aru saanud, kuid laulis edasi ega hakanud laulu lõppedes vabandama. Domile see meeldis: viimane asi, mida mehed vajasid, oli haletsus ja taktitundelised laulud.
Kui neiu oli lõpetanud, nägi Dom, et tema ülahuulele on ilmunud higipiisad ja kleidi varrukakaarte ümber on higirõngad. Palat oli lämmatavalt palav.
Kui Saba laulis „I’m in the Mood for Love”2 hõikas too nõme kaabakas Curtis: „Noh, sa tead, kust seda otsida, kaunike.”
Dom kortsutas kulmu. Saba Tarcan; ta kordas seda nime endamisi.
„Veel kaks laulu,” ütles palatiõde Morrison käekellale koputades. „Ja siis on uneaeg.”
Dom tundis kergendust – see oli liig. Nagu kümnekäiguline söömaaeg pärast aastast nälgimist.
Kuid Saba Tarcan ei pööranud suurt kasvu tüsedale õele vähimatki tähelepanu, ja ka see meeldis Domile. Neiu võttis kübara peast ja asetas klaverile, nagu tahaks öelda: ma jään seniks, kui olen lõpetanud. Ta lükkas juukseväänla õhetavalt põselt kõrva taha, rääkis veidi aega klaverimängijaga, ning viis Domi taluvuse piirini, lauldes lugu „They Didn’t Believe Me”3. Laul, mida Annabel oli armastanud ning talle tasa laulnud, kui nad ühel õhtul käsikäes Cami ääres jalutasid neil päevil, kui Dom tundis, et tal on kõik olemas: lendamine, Cambridge, Annabel, ja teised tüdrukud samuti. Kui pisarad lillakast ravimist läbi murdsid, pööras Dom vihaselt häbenedes pea ära.
Annabeli peeti heaks partiiks: pikk, kahvatu, õhuline neiu, kel olid pikad heledad lokkis juuksed, sulnis naeratus ja targad vanemad: isa kõrgema kohtu kohtunik, ema ülikooli õppejõud. Neiu oli Domi alguses innukalt vaatamas käinud, laup lämbes palatis higist pärlendamas, ning palati teistele ebarditele närvilisi pilke heites talle ette lugenud.
„Ma ei suuda, Dom, ma pole nii tugev,” oli Annabel lõpuks, kahe nädala pärast, öelnud. „Asi pole sinus.” Neiu neelatas.
„See ajab mulle hirmu peale.” Annabel oli heitnud pilgu Domi kõrvalvoodis lebavale noormehele. Tolle üks näopool, kuhu oli siirdatud nahka tema enda rinnalt, nägi välja nagu vormitu elevandilont.
„Anna andeks,” oli neiu veidi enne minekut tasa sosistanud. Tema ümmargused sinisilmad valgusid vett täis. „Kas me võiksime sõpradeks jääda?”
Ta polnud esimene ega viimane naine, kes sellest kohutavast palatist põgenes. „Hämmastav, kui võimas on odav muusika!” Kunagi oleks Dom võinud oma pisarate välja vabandamiseks midagi sellist öelda. Tema Noël Cowardi4 jäljendust oli Cambridge'is imetletud. Asi polnud isegi niivõrd Annabelis; see oli kõiges, millest Dom oli ilma jäänud, isegi tobedates ja süütutes asjades – võib-olla iseäranis neis.
Tema kamp, nende kursuse isehakanud „vinged” poisid, olid päevade viisi kušettidel lösutanud, suitsetanud ja odavat herest joonud, peenelt tüdimust teeselnud ja pööraselt Charlie Parkeri5, Poundi või Eliotiga eputanud – tegelnud kõigega, mis neile lõbu pakkus. Kui noored nad nüüd paistsid, isegi nii lühikese ajavahemiku järel. Esimesed kodust eemal veedetud tormakad päevad, nende tubadesse smugeldatud kenade tudengineiude püsiv vool; ja neil oli, kelle hulgast valida. Dom oli katsunud Annabeli vastu õiglane olla, öelnud pärast neiu nutust ülestunnistust, et saab väga hästi aru, ei süüdista teda sugugi; tegelikult oli tal alati olnud süüdlaslik tunne, et tema kirg ei küüni neiu omani, et Annabel pole „see õige”, nagu öeldakse. Oli nii palju teisi tüdrukuid, ja Cambridge’is näis, nagu säraks päike igavesti.
Smetheren, kelle seapesa asus Domi toa vastas, sai kaks kuud tagasi surma. Clancy, üks Domi parimaid sõpru, samasugune lennuhull ja üks kõige targemaid inimesi, keda Dom iial oli tundnud, tulistati Prantsusmaa kohal alla kuu aega enne tema kahekümne teist sünnipäeva. Ja muidugi Jacko. Kõik muutus üheainsa aastaga, ning too noormees, kes Dom kunagi oli, poleks end iial niimoodi ette kujutanud: pool üheksa voodis, pidžaama seljas, üritades iga hinna eest kena neiu nähes nutmast hoiduda. Need olid ju kõigest noodid. Dom hammustas huulde, et enesevalitsust tagasi saada: noodid ja mõni minoorne kooskõla, mõni tabavalt valitud sõna. Kõigest laul.
Pudelite kõlin, rataste kolin. Kärult jagati õhtusi ravimeid. Keset tuba asuvas ahjus kohendati tuld, kustutati lampe.
„Viimane lugu,” ütles neiu.
Ta oli oma väikese kentsaka looriga kübara jälle pähe sättinud. Klaverimängija oli noodid käest pannud, sestap laulis neiu „Smoke Gets in Your Eyes”6 ilma saateta, hääl vali ja selge, ilme pinev ja keskendunud.
Ja siis käis ta palatis ringi ja soovis head ööd.
Head ööd Williamsile, kelle mõlemad jalad olid üles tõmmatud, ja vaesele pimedale Billyle palati teises otsas ja Farthingale’ile, kes pidi homme operatsioonile minema ning laskma oma silmalaud tagasi õmmelda. Paistis, et neiut nad ei heiduta, või oli see tema ettevalmistuse osa?
Kui neiu Domini jõudis, hõikas too neetud tolgus Curtis: „Lase käia, kullake! Anna talle öömusi.” Dom oli pea kõrvale pööranud, kuid neiu kummardus talle lähemale, nii lähedale, et Dom nägi punase-valgekirju kleidi all kumerduvat kõhtu. Ta tundis neiu juuste kõditust. Saba lõhnas nooruse ja värskuse järele – nagu õunad.
Kui Saba Domi põske suudles, ütles too enesekaitseks: „Sa ei suudleks seda, kui teaksid, kust see pärit on,” ja neiu kummardus taas ning sosistas talle kõrva: „Kust sa tead, rumal poiss?”
Dom oli järgmise tunni ärkvel ning mõtles neiule, süda omalaadses meeldivas ärevuses põksumas. Enne uinumist kujutles ta neiut oma mootorratta tagaistmel. Oli suvepäev. Nad istusid maakõrtsi ees rohuribal. Nad narritasid teineteist, naersid. Neiul oli seljas sinine kleit ja taevas oli jälle lihtsalt taevas, mitte midagi säärast, kust sa karjudes alla kukud.
Teine peatükk
ST BRIAVELS, GLOUCESTERSHIRE Mu armas Saba Tarcan – Domi kui austaja esimene kirjakatsetus, mille ta pani paberile Wiltshire’is Rockfieldi taastusravilas, lendas prügikasti. See oli tollele väikese pilkliku näoga piigale liiga ametlik ja onulik. Neiu aadressi oli Dom välja pinninud ühelt õelt, kes korraldas meelelahutusüritusi ja oli lubanud kirja, kui see kord kirjutatud saab, „asjaomasele
1
Peter DeRose’i (1900–1953) laul. Siin ja edaspidi tõlkija märkused.
2
Jimmy McHugh’ (1894–1969) laul.
3
Jerome Kerni (1885–1945) laul.
4
Inglise näitekirjanik, helilooja, lavastaja, laulja ning näitleja (1899–1973).
5
Džäss-saksofonist ja helilooja (1920–1955).
6
Jerome Kerni laul muusikalist „Roberta”.