ТОП просматриваемых книг сайта:
Huligaani tagasitulek. Norman Manea
Читать онлайн.Название Huligaani tagasitulek
Год выпуска 0
isbn 9789985337646
Автор произведения Norman Manea
Жанр Биографии и Мемуары
Издательство Eesti digiraamatute keskus OU
Luuletaja higistas ohtralt nagu ikka. Ta muudkui pühkis laupa ja nägu suure valge taskurätikuga, mida ta laias tugevas kämblas hoidis. Ta polnud siiski pidulikku pintsakut seljast, pidulikku lipsu kaelast võtnud. Erutatud kohtumisest nii paljude lähedaste sõpradega … luuletajate, kriitikute, proosakirjanikega … pärdikute, miimide, võltskuningate, võltskäetute, keiser Loll-Augusti sõpradega, oli luuletaja koos Iuliaga raamatukogutoa kõrge, raamatuid täis seina äärde taandunud. Meid ühendasid raamatud, meid lähendas amet täis edevust ja ületrumpamist.
Sotsialismi kõikehõlmava kahtlustamise tingimustes olid kahtlusaluseks muutunud kõik: partei liikmed ja mitteliikmed, privilegeeritud ja tolereeritavad, võltskuningad, võltskäetud, võltspärdikud.
1986. aasta juulikuu õhtul pühitsesin seal, Bucureştis, Calea Vicroriei maja number 2 korteris number 15 ühe eluea lõppu. Mõned üksikud teadsid, et olin kuu aega tagasi Joyce’i pagulasest kangelase Leopold Bloomi sünnipäeva auks andnud sisse paberid reisiks Läände, ehkki ei teadnud ka ise, kuhu see mind viib.
Maapagu oli sellest suveõhtust möödunud kümnendi kiirelt neelanud. Nagu Vene matrjoškad, üks teise ja too järgmise ja veel järgmise samasuguse, veidi erineva, ent samasuguse sees, kõik suure vana paisunud tite sees, mis üha iseennast seedib.
Infantiilne nagu televisiooni talk-show’d, kus viiekümneaastased lapsed meenutavad tont teab millist viie- või viieteistkümneaastaselt juhtunud õnnetust? Lapsed, keda ei mõisteta, mehed, keda ei mõisteta, ja naised, keda ei mõisteta, ning ealine, sooline, usuline ja rassiline diskrimineerimine: Tagakiusamine! Planetaarsete halade repertuaar … viieaastaselt saadud trauma kui selgitus immuunpuudulikkusele viiekümne-, kuuekümne- ja kuuesajaaastaselt? Iga tõeliselt küps inimene on selleks ajaks ammu tundetuse ninasarvikunaha ülle võtnud! Süümepiin, et sa pole õigel ajal Kodumaad maha jätnud, süümepiin, et sa lõpuni sinna ei jäänud? Seal ilmus esimest korda hieroglüüfide Kimäär, seal sõlmisin pakti, milles ei lubatud midagi, ent nõuti kõike. Proua Kunst jäi pärast nii kaua kestnud konkubiiniseisust endiselt kättesaamatuks … vaid sõrmejälg siin-seal, mõnel harval nekroloogileheküljel.
Naasmiseelsetel nädalatel nägin taas elutee lookeid. Mulle meenusid toitude ja nalja maik, vein ja laul, mäed ja meri, armumised ja lugemine. Ja muidugi sõprus, mis valgustas nii paljusid ummikseise. Jah, minusugusel sissetungija märgi all sündinul polnud õigust Komorra rõõme unustada. Koha ja asukate võlu polnud pettekujutelm, seda võinuksin tunnistada. Seda koges ka Paul Celan oma sõjajärgsel Bucureşti-perioodil, „kalambuuriperioodil”, nagu ta seda hiljem lõbustatult ja hõllandusega nimetas. Samuti Tolstoi 1854. aastal umbes seitsme kuu jooksul, mis ta veetis Bucureştis, Chişinăus ja Buzăus ning paljudes teistes peatuspaikades. Võlu ja kurbuse segu ei jäänud märkamatuks tema noorele pilgule, mis ihkas raamatuid ja lihtsaid lihalikke seiklusi, mida painasid karakterite ja stiili viimistlemine, aga ka paljajalgne talunaine, kellele väljal ligi tikkuda, või õhtu bordellis.
Jah, hetke pinevus, elu kui hetk.
V-Day. Võidupüha! Need, kes olid tol 1986. aasta 19. juuli õhtul Bucureşti Calea Victoriei korterisse kogunenud, pühitsesidki seda – võitu. Mitu aastakümmet pärast esimest maapagu olin tõelise maapao lävel. Sünnipäevast sai paljude külaliste ja minu endagi teadmata lahkumise eelproov.
1945. aasta aprillis avastas Transnistria laagrist naasnud üheksaaastane poiss toidud, rõivad, kooli, mööbli, raamatud, mängud – rõõmu. Möödaniku õuduse tõrjusin ärritatult eemale – „getohaigus”. Terveks saanud, nagu arvasin, otsustasin jagada kõigi kaaskodanikega oleviku hiilgust, mida kommunistlik kodumaa meile kõigile nüüd kanooniliselt ja võrdselt võimaldas. Seejärel võttis kirjutamise Kimäär mu oma kaitse alla. 80. aastate alguses ei saanud auklik kalts enam tsirkuse viletsust varjata. Uus õudus polnud vana asendanud, vaid selle oma hõlma alla võtnud: need tegid koostööd. Kui ma selle avastusega lagedale tulin, leidsin end areenilt. Megafonid haukusid ikka ja jälle: võõras, võõras, võõrandunu, vastaline, ebapuhas ja vastaline. Osutusin taas kõlbmatuks Kodumaale, mida polnud väärinud ka mu esivanemad.
1986. aasta suvel lahkusin hirmutundega kommunistlikust õudusest ja natsionalistlikust õudusest, mille see oli üles ostnud. Olin taas nakatunud „getohaigusse”, mille vastu olin end immuunseks pidanud.
Järgmise kümne aasta jooksul muutus nii mõndagi, ka mina muutusin. Painav vastumeelsus ohvrirolli suhtes polnud siiski muutunud. Kas kuuluvusest vabanemine polnud mind vabastanud? … Võitja oleks naasnud Jormaniasse tulvil enesekindlust ja usku oma uude identiteeti, võitjana, sest polnud enam kohta, mille ta oli hüljanud, uhkena selle üle, et temast oli saanud see, kelleks teda oli alati sõimatud, rõõmsana au üle kehastada tühisust ennast.
Kas kümme armsat komorralast esindavad tõelist Kodumaad? Sõbrad – neid oli üle kümne –, kes tähistasid 1986. aasta juulis minu viiskümmend aastat kestnud sõda?
Esimesena suri Iulia. Tsensuuri tõttu oli kirjadele, mille luuletaja Mugur21 mulle pärast mu lahkumist saatis, alla kirjutanud Iulia ja need olid adresseeritud mu naisele Cellale. „Ma mõtlen teile suure armastuse ja üksildusega. Hei, lapsed, hakkame mängima! kõlab tänavalt hüüe. Kas me kunagi veel mängime? Ka luuletused on vananenud ja ma ei suuda enam kirjutada. Loodame sündmusvaest aastaaega.” Sotsialistlikus Jormanias polnud bensiini, sestap ka mitte taksosid. Mugur maksis ühele veoautojuhile, kes sõitis valge palee ehituse vahet, mida rajas endale Karpaatide Valge Kloun, ja soostus Iuliat haiglasse viima ning õhtul jälle koju tooma. Patsientide tulvas ja vaesuses virelevad haiglad, kütmata eluasemed, pimedad tänavad, tühjad poed ja apteegid.
„Ja ometi, armastus … Nojaa, see pole üldistus,” kirjutas Luuletaja. „Nii nagu füüsikas on Ohmi seadus, kujutagem ette Inimese22 seadust, une Loi de l’Homme: inimene on see, kes jätab endast maha suurema tühjuse, kui oli täius, mis esindas teda siis, kui ta oli olemas. Puudumine on pikaaegne valu – kord päevas, kord nädalas, mitu korda … Kuid süda jääb üha vanemaks – ja ükski inimene ei suuda taluda enamat, kui üks inimene suudab. Kui kohmakalt oskasime sõbrad olla! Kui saaksime kõike otsast alata … Nüüd seisame akna juures nagu lapsed ja anname vastasmaja asukatele sõbralikult märku. Kuid keset tänavat on Ookean.”
Mugur jooksis higistades arstide, õdede ja valvurite vahet, jagas kingitusi ja naeratusi, kummardusi ja oma raamatuid, mis olid pühendatud Bruno Schulzile23 ja Poolinimesele-Ratsa-Lombaka-Jänese-Seljas. Sõge ponnistus elada, elada, et abikaasa elu pikendada. Poeet elas tänu Teisepoole-painele. Hind muudkui tõusis, ehkki elu väärtus üha kahanes.
Sellest, mis oli alati olnud luuletaja valus „Saatus”, sai kollektiivne saatus. See aga ei kergendanud tema koormat, nagu ta kirjutas: „Ma olen lombakas. Värisen … Väriseval inimesel on tunne, nagu ta paljuneks; käsi, mis tahab haarata, pigistada, purustada – või hellitada –, läbib väga pika tee, enne kui sihtmärki tabab, siksakitava tee. Tunne, et ta on üksi, ent samas on ta väljakutäis inimesi, kes sirutavad käe õuna järele. Värin tuleb mu tahtest kaugemalt, aga see tahtest kaugemalt nõuab, et mind oleks palju; siit ka mu kunagi kirjas avaldatud mõte, et elu on enne ühe või teise kvaliteedi omandamist paljusus.”
Mulle meenus tihti see paljusus. Mugur manas selle esile mõistujutus paksust juudist, kes sööb tohutu palju ja läheb üha paksemaks, kuni omandab muret tekitavad mõõtmed. Kui temalt selle kohta küsitakse, vastab ta: „Kui mind põletatakse, tahan palju põleda, kaua kesta.”
Neuroosi ja hirmude tõttu läks luuletaja Mugur üha paksemaks. Värin läks hullemaks, nagu ka paanika, külmatunne, viletsus ja õud. Harvad, napid sõnumid täis hirmu järelevalvajate ees: „Meil pole erilist põhjust kurta.” Sõnal „erilist” oli kindlasti oma mõte:
21
Florin Mugur (1934–1991), juudi päritolu rumeenia kirjanik.
22
Sõnademäng: inimene on rumeenia keeles
23
Juudi soost poola kirjanik (1892–1942).