ТОП просматриваемых книг сайта:
Viiskümmend tumedamat varjundit. Triloogia 2. osa. E. L. James
Читать онлайн.Название Viiskümmend tumedamat varjundit. Triloogia 2. osa
Год выпуска 2013
isbn 9789949469826
Автор произведения E. L. James
Жанр Современные любовные романы
Издательство Eesti digiraamatute keskus OU
„Aga see pole suvaline, reeglid on kirjas.”
„Ma ei taha neid reegleid.”
„Üldse mitte?”
„Mitte mingeid reegleid.” Ma raputan pead, aga mu süda puperdab. Kuhu ta välja jõuda tahab?
„Aga sul pole selle vastu midagi, kui ma sulle laksu annan?”
„Millega?”
„Sellega.” Ta tõstab käe üles.
Ma nihelen ebamugavust tundes. „Ei, tegelikult mitte. Eriti nende hõbekuulidega …” Taevale tänu, et on pime, sest mu nägu leegitseb ja hääl katkeb, kui ma seda ööd meenutan. Jah … ma teeksin seda veel.
Ta muigab. „Jah, see oli tore.”
„Rohkem kui tore,” pomisen ma.
„Nii et sa saad mõningase valuga hakkama.”
Ma kehitan õlgu. „Jah, ilmselt küll.” Oh, kuhu ta ometi tüürib? Mu ärevus on mitme pügala võrra tõusnud.
Ta silitab lõuga, olles sügavas mõttes. „Anastasia, ma tahan uuesti alustada. Teha seda vaniljevärki ja võib-olla siis, kui sa mind rohkem usaldad ja mina võin juba kindel olla, et sa räägid mulle ausalt kõigest, siis me võime edasi liikuda ja teha mõningaid asju, mida mulle teha meeldiks.”
Ma vahin teda täiesti rabatult, ja mu peas pole ainsamatki mõtet – nagu oleks arvuti üles öelnud. Ma ei näe ta ilmet, sest me oleme mattunud Oregoni pimedusse. Ja see mõjub nagu metafoor.
Ta tahaks justkui valgust süüdata, aga kas ma võin paluda, et ta teeks seda ainult minu pärast? Ja kas mulle ei meeldi pimedus? Mõningane pimedus, mõnikord. Thomas Tallise ööst jäänud mälestused tungivad tahtmatult mu mõtteisse.
„Aga mis karistustest saab?”
„Karistused jäävad ära.” Ta raputab pead. „Mitte ühtki.”
„Ja reeglid?”
„Reegleid pole.”
„Mitte ühtki? Aga sina vajad ju ka midagi muud.”
„Sind vajan ma rohkem, Anastasia. Need viimased päevad on olnud täielik põrgu. Kõik mu instinktid ütlevad mulle, et ma peaksin sul minna laskma, räägivad, et ma ei vääri sind. Need fotod, mis see poiss tegi … ma saan aru, kuidas tema sind näeb. Sa paistad piltidel nii muretu ja kaunis; mitte et sa poleks praegu kaunis. Aga ma näen su valu. Ja see on nii raske, et mina olen su valu põhjustaja. Ent ma olen isekas inimene. Ma olen tahtnud sind sellest ajast peale, kui sa mu kontorisse kukkusid. Sa oled oivaline, aus, soe, tugev, tark, võluvalt süütu; see nimekiri on lõputu. Ja ma olen sinust vaimustuses. Ma tahan sind, ja kujutluspilt, et keegi teine saab su endale, tekitab tunde, nagu pöörataks nuga mu pimedas hinges.”
Mu suu muutub kuivaks. Püha müristus. Mu alateadvus noogutab rahulolevalt. Kui see pole armastusavaldus, siis ma küll ei tea, mis see on. Ja sõnad purskuvad minust välja – tamm on purunenud.
Miks arvab ta, et ta hing pimeduses vaevleb? Kurb – võib-olla, aga ta on hea inimene … ta on suuremeelne, ta on lahke, ja ta pole mulle kunagi valetanud. Ja mina pole eriti püüdnud.
„Eelmine laupäev oli mulle suur šokk. See oli äratus. Ma taipasin, et sa oled minuga sinnamaani õrnalt käitunud, ja et ma ei saa olla selline inimene, nagu sina tahad. Seejärel, pärast äraminekut sain ma aru, et füüsiline valu, mida sa mulle tegid, polnud nii hirmus kui valu, et ma su kaotasin. Ma tõesti tahan sulle meele järele olla, aga see on raske.”
„Sa oled mulle kogu aeg meele järele,” sosistab ta. „Kui kaua ma pean sulle seda kordama?”
„Ma ei tea kunagi, mida sa mõtled. Vahel oled sa nii endassetõmbunud … nagu üksik saar. Sa hirmutad mind. Sellepärast ma olengi vait. Ma ei saa aru, mis tujus sa oled. See muutub sada kaheksakümmend kraadi sekundi murdosa jooksul. See ajab mind segadusse, ja sa ei luba mul end puudutada, ja ma tahan nii väga sulle näidata, kui palju ma sind armastan.”
Ta pilgutab pimeduses silmi, ma arvan, et valvsalt, aga ma ei suuda talle enam vastu panna. Ma avan oma turvavöö ja ronin talle sülle, mis üllatab teda, ning võtan ta pea oma käte vahele.
„Ma armastan sind, Christian Grey. Ja sina oled valmis minu pärast muutusi tegema. Nii et mina olen see, kes sind ei vääri, ja mul on nii kahju, et mina ei suuda sinu pärast muutuda, et kõiki neid asju teha. Võib-olla aja jooksul … ma ei tea … aga jah, ma võtan su ettepaneku vastu. Kuhu ma alla kirjutan?”
Ta paneb käe mu ümber ja tõmbab mind lähemale.
„Oh, Ana,” sosistab ta, peites nina mu juustesse.
Me istume, käed teineteise ümber, ja kuulame muusikat – rahustavat muusikat, mis peegeldab meie emotsioone, meeldivat vaikust pärast tormi. Ma poen talle veelgi tihedamalt kaissu ja mu pea puhkab ta kaelal. Ta silitab õrnalt mu selga.
„Puudutamine on minu jaoks keeld, Anastasia,” sosistab ta.
„Ma tean. Ma tahaksin aru saada, miks.”
Natukese aja pärast ta ohkab ja ütleb vaikselt: „Mul oli kohutav lapsepõlv. Üks narkolibu kupeldaja …” Ta hääl katkeb ja ta keha läheb pingesse, kui ta meenutab mingit kujuteldamatut õudust. „See ei kao kunagi meelest,” sosistab ta judisedes.
Äkki tõmbub mu süda kokku, kui mulle meenuvad põletusarmid ta nahal. Oh, Christian. Ma võtan ta kaela ümbert tugevamini kinni.
„Kas ta oli vägivaldne? Su ema?” Mu hääl on vaikne ja ma hoian pisaraid tagasi.
„Seda mitte. Ta oli ükskõikne. Ta ei kaitsnud mind oma kupeldaja eest.”
Ta turtsatab. „Pigem hoolitsesin mina tema eest. Kui ta lõpuks end ära tappis, läks neli päeva aega, enne kui meid leiti …”
Ma ahmin õudusest õhku. Taevas halasta. Sapp tõuseb kurku.
„See on nii õudne,” sosistan ma.
„Viiskümmend varjundit,” pomiseb ta.
Ma pööran pead ja surun huuled ta kaelale, otsides ja pakkudes lohutust, kujutades ette väikest räpast hallide silmadega poissi, kes on ahastuses ja üksi oma surnud ema kõrval.
Oh, Christian. Ma hingan sisse ta lõhna. Ta lõhnab taevalikult, see on mu lemmiklõhn. Ta tõmbab mu kõvemini enda vastu ja suudleb mu juukseid; ma leban vaikselt tema embuses, ja auto kihutab, ümberringi pilkane pimedus.
KUI MA ÄRKAN, SÕIDAME me juba läbi Seattle’i.
„Tere,” ütleb Christian õrnalt.
„Vabandust,” pomisen ma ja tõusen istukile, pilgutan silmi ja sirutan end. Ma olen ikka veel ta käte vahel.
„Ma võiksin igavesti vaadata, kuidas sa magad, Ana.”
„Kas ma rääkisin jälle unes?”
„Ei. Me oleme juba peaaegu sinu juures.”
Oi? „Me ei lähe sinu juurde?”
„Ei.”
Ma tõmbun pisut eemale ja vaatan talle ainiti otsa. „Miks mitte?”
„Sest sa pead homme tööl olema.”
„Aa.” Ma mossitan.
„Miks sa küsid, kas sul oli midagi muud plaanis?”
Ma punastan. „Noh, võib-olla.”
Ta kõkutab naerda. „Anastasia, ma ei puuduta sind enne, kui sa mind palud.”
„Mida!”
„Sa pead mind usaldama õppima. Järgmine kord, kui me armatseme, räägid sa mulle täpselt ära, mida sa tahad, üksikasjaliselt.”
„Oh.” Ta tõstab mu enda sülest istmele, kui Taylor mu korteri juures peatub. Christian ronib välja