ТОП просматриваемых книг сайта:
Grey. «Viiskümmend halli varjundit» läbi Christiani silmade. E. L. James
Читать онлайн.Название Grey. «Viiskümmend halli varjundit» läbi Christiani silmade
Год выпуска 2016
isbn 9789949571130
Автор произведения E. L. James
Жанр Современные любовные романы
Издательство Eesti digiraamatute keskus OU
Mu keha reaktsioon ajab mind närvi. Võib-olla jääb see järele, kui ma ta kinni seon, kepin ja piitsutan … ja mitte ilmtingimata selles järjekorras. Jah. Just seda mul vaja ongi.
Ta on oma ülesandest täielikult haaratud ja see annab mulle võimaluse teda uurida. Iharaid mõtteid kõrvale jättes – ta on võluv, tõesti võluv. Ma mäletasin teda õigesti.
Ta tõstab pilgu ja tardub. See on sama rammestav kui esimesel korral, kui teda kohtasin. Ta naelutab mulle äratundva pilgu – ma arvan, et ta on rabatud – ja ma ei tea, kas see on hea või halb reaktsioon.
„Preili Steele. Milline meeldiv üllatus.”
„Härra Grey,” ütleb ta katkendlikult hingates ja erutatult. Ahaa, hea vastus.
„Ma olin siinkandis. Pean mõned asjad ostma. Meeldiv on teid jälle näha, preili Steele.” Tõesti väga meeldiv. Tal on seljas keha ümber hoidev T-särk ja teksased, mitte mingi vormitu värk, mida ta varem sel nädalal kandis. Tal on väga pikad jalad, sale piht ja täiuslikud rinnad. Ta huuled on ikka veel üllatusest paokil ja ma pean võitlema sooviga ta lõuga pisut tõsta ja suu kinni panna. Ma sõitsin siia Seattle’ist ainult selleks, et sind vaatama tulla, ja see, kuidas sa praegu välja näed, oli tõepoolest seda sõitu väärt.
„Ana. Mu nimi on Ana. Millega ma saan teid aidata, härra Grey?” Ta hingab sügavalt sisse, ajab selja sirgu nagu intervjuul ja kingib mulle teeseldud naeratuse, mida ta kindlasti klientide juures kasutab.
Mäng on alanud, preili Steele.
„Mul oleks mõnda asja tarvis. Alustuseks mõned kaablid.”
Mu palve viib ta tasakaalust välja; tundub, et ta on rabatud.
Oh, sellised asjad on toredad. Sa hämmastud, nähes, mida kõike võib paari kaabliga korda saata, kullake.
„Meil on neid mitmes pikkuses. Kas ma näitan teile?” ütleb ta, suutes nüüd midagi öelda.
„Palun. Näidake mulle.”
Ta astub leti tagant välja ja viipab riiulite suunas. Tal on tossud jalas. Hetkeks mõtlen, milline ta kõrgetel kontsadel välja näeks. Louboutinid … just, Louboutinid.
„Need on elektrikaupade osakonnas, kaheksandas vahes.” Ta hääl väriseb ja ta punastab …
Ma avaldan talle mõju. Mu rinnus puhkeb lootus.
Ta pole lesbi. Ma muigan.
„Teie järel.” Ma sirutan käe, et ta teed juhataks. Et ma lasen tal enda ees kõndida, annab mulle võimaluse imetleda ta fantastilist tagumikku. Ta pikad paksud hobusesabas juuksed liiguvad nagu metronoom puusade õõtsumise rütmis. Temas on tõesti kõik olemas: ta on armas, viisakas ja ilus, tal on kõik füüsilised omadused, mida ma alistujas hindan. Aga miljoni dollari küsimus on see, et kas ta võiks alistuja olla. Ta ilmselt ei tea sellest elustiilist – minu elustiilist – mitte midagi, aga ma tahaksin väga talle seda tutvustada. Sa ruttad ette, Grey.
„Kas te olete Portlandis äriasjus?” küsib ta mu mõtteid katkestades. Ta hääl on peenike; ta teeskleb huvipuudust. Ma tahaks selle peale naerma hakata. Väga harva ajavad naised mind naerma.
„Ma käisin ülikooli põllumajandusosakonnas. See asub Vancouveris,” valetan ma. Tegelikult tulin ma siia selleks, et sind näha, preili Steele.
Ta kukub näost ära ja ma tunnen end jube pahasti.
„Ma rahastan seal praegu üht uurimust, mis puudutab külvikordi ja mullateadust.” Vähemalt see on tõsi.
„See on osa teie maailma toitmise plaanist?” Ta kergitab lõbustatult kulmu.
„Midagi sellist,” pomisen ma. Kas ta naerab minu üle? Oh, ma tahaks sellele lõpu teha. Aga kuidas alustada? Võib-olla õhtusöögiga, mitte selle tavalise küsimustikuga … noh, see oleks midagi uut, viia ta välja sööma.
Me jõuame kaablite juurde, mis on sorteeritud pikkuse ja värvi järgi. Hajameelselt libistan sõrmed üle pakkide. Ma võiksin ta lihtsalt välja sööma kutsuda. Nagu kohtamisele? Kas ta oleks sellega nõus? Kui ma talle korraks otsa vaatan, uurib ta oma ristatud sõrmi. Ta ei suuda mulle otsa vaadata … see annab lootust. Ma valin pikemad kaablid. Need on pealegi painduvamad ja nendega saab kahed randmed ja kahed pahkluud kokku siduda.
„Need sobivad küll.”
„Kas veel midagi?”
„Ma tahaksin maalriteipi.”
„Kas te teete remonti?” Oh, kui ta ainult teaks …
„Siitkaudu,” ütleb ta. „Maalriteip on selles vahes.”
Lase käia, Grey. Sul pole eriti palju aega. Haara ta vestlusesse. „Kas te olete siin kaua töötanud?” Muidugi tean ma juba vastust. Mitte nagu mõned teised, mina uurin tausta. Miskipärast tunneb ta piinlikkust. Jeesus, kui uje see tüdruk on. Mul pole mingit lootust. Ta pöörab kähku ringi ja kõnnib sektsiooni suunas, millel on kiri Remont. Ma järgnen talle innukalt nagu kutsikas.
„Neli aastat,” pomiseb ta, kui oleme teipide juurde jõudnud. Ta kummardub ja võtab kaks rulli, kumbki erineva laiusega.
„Ma võtan selle.” Laiem teip sobib suu sulgemiseks paremini. Kui ta minust mööda läheb, puutuvad me sõrmeotsad korraks kokku. See resoneerub mu niuetes. Neetud!
Ta kahvatub. „Veel midagi?” Ta hääl on vaikne ja kähe.
Jeesus, mul on temale samasugune mõju nagu temal minule. Võib-olla …
„Köit, ma arvan.”
„Siitkaudu.” Ta liigub mööda riiulivahet edasi, andes mulle järjekordselt võimaluse oma tagumikku imetleda.
„Millist sorti te tahate? Meil on sünteetilist ja looduslikust kiust köit … sidumisnööri … peenikest köit …”
Kurat küll – lõpeta ära. Ma oigan sisimas, püüdes eemale peletada kujutlust, kuidas ta mu mängutoas laest alla ripub.
„Ma võtan neli meetrit seda looduslikku sidumisnööri, palun.”
See on karedam ja hõõrub naha marraskile, kui rabelema hakkad … nöör, mis mulle meeldib.
Ta käed värisevad, aga ta mõõdab neli meetrit nööri välja nagu tõeline proff. Ta tõmbab paremast taskust noa ja lõikab nööri sujuva liigutusega katki, kerib korralikult kokku ning paneb plastikkotti. Muljetavaldav.
„Kas te olite gaid?”
„Organiseeritud ühistegevus pole just päris minu rida, härra Grey.”
„Mis on sinu rida, Anastasia?” Ta pupillid suurenevad, kui teda silmitsen.
Just!
„Raamatud,” vastab ta.
„Millised raamatud?”
„Ah, tavalised. Klassika. Peamiselt Briti kirjandus.”
Briti kirjandus? Brontëd ja Austen, ma võin kihla vedada. Kõik see suur romantika, ninnu-nännu.
See pole hea.
„Kas te vajate veel midagi?”
„Ma ei tea. Mida te veel soovitaksite?” Ma tahan ta reaktsiooni näha.
„Tee-ise mõttes?” küsib ta üllatunult.
Ma tahaks laginal naerda. Oh, kallis, tee-ise pole minu rida. Ma noogutan, surudes alla oma lõbusust. Ta silmad liiguvad mu keha mööda alla ja ma tõmbun pingesse. Ta hindab mu seksikust!
„Kaitserõivaid,” pahvatab ta.
See on kõige ootamatum asi, mida olen kuulnud teda ütlemas pärast gei-küsimust.
„Te ei taha ju oma riideid ära määrida.” Ta osutab mu pükstele.
Ma ei suuda vastu panna. „Ma võin need