ТОП просматриваемых книг сайта:
Viiskümmend tumedamat varjundit. Triloogia 2. osa. E. L. James
Читать онлайн.Название Viiskümmend tumedamat varjundit. Triloogia 2. osa
Год выпуска 2013
isbn 9789949469826
Автор произведения E. L. James
Жанр Современные любовные романы
Издательство Eesti digiraamatute keskus OU
Ma punastan Taylori ja teiste meeste ees tehtud komplimendi peale.
„Klaas šampanjat enne minekut?”
„Palun,” pomisen ma liiga kiiresti.
Christian noogutab Taylorile ja mehed suunduvad fuajeesse.
Suures toas võtab Christian külmkapist šampanja.
„Turvameeskond?” küsin ma.
„ Meie ihukaitse. Nad on Taylori alluvuses. Tema on ka vastava ettevalmistuse saanud.” Christian ulatab mulle šampanjapokaali.
„Ta on väga mitmekülgne.”
„Jah, on küll.” Christian naeratab. „Sa näed imeilus välja, Anastasia. Terviseks!” Ta tõstab klaasi ja lööb minu omaga kokku. Šampanja on kahvaturoosat värvi. See maitseb meeldivalt karge ja kerge.
„Kuidas sa end tunned?” küsib ta, silmad kuumad.
„Hästi, aitäh.” Ma naeratan kenasti, teades väga hästi, et ta viitab hõbekuulidele.
Ta muigab.
„Võta, sul läheb seda vaja.” Ta ulatab mulle suure sametpauna, mis oli köögiletil. „Tee lahti,” ütleb ta kahe šampanjasõõmu vahepeal. Minus tärkab huvi ja ma võtan koti ning sellest kaunistustega hõbedase maskeraadimaski, mida kroonivad koobaltsinised sulgedest tutid.
„See on maskiball,” ütleb ta.
„Ahaa.” Mask on kaunis. Servas on hõbedane äär ja silmaavade ümber oivaline hõbefiligraan.
„See rõhutab su kauneid silmi, Anastasia.”
Ma naeratan talle ujedalt.
„Kas sina kannad ka maski?”
„Muidugi. Need on teatud mõttes väga vabastavad,” lisab ta kulmu kergitades ja muheleb.
Oi. See saab tore olema.
„Tule. Ma tahan sulle midagi näidata.” Ta sirutab mulle käe ja viib mu halli ning sealt trepi kõrval asuva ukse juurde. Ta avab selle ning mu silme ees on suur tuba, umbes sama suur kui ta mängutuba, mis peaks olema otse meie kohal. See tuba on täis raamatuid. Oo, raamatukogu, kõik seinad maast laeni raamatutega kaetud. Keskel on täissuuruses piljardilaud, mida valgustab pikk kolmnurkse prisma kujuline Tiffany lamp.
„Sul on raamatukogu!” kiljatan ma vaimustusest, tulvil erutust.
„Jah, pallituba, nagu Elliot ütleb. See korter on üpris ruumikas.
Ma taipasin ennist, kui sa uurimist mainisid, et ma pole sulle kunagi siin ringkäiku teinud. Meil pole praegu aega, aga ma mõtlesin, et näitan sulle seda tuba, ja võib-olla ahvatlen ma sind varsti isegi piljardit mängima.”
Ma muigan.
„Ma teen sulle ära.“ Ma kallistan end salaja suurest rõõmust. José ja mina saime tuttavaks piljardit mängides. Me oleme seda mänginud viimased kolm aastat. Ma olen selles kõva tegija. José on olnud mulle hea õpetaja.
„Mida?” küsib Christian lõbustatult.
Oi! Ma tõesti ei tohiks kõiki oma emotsioone kohe välja näidata, noomin ma ennast.
„Mitte midagi,” ütlen ma ruttu.
Christian kissitab silmi.
„Noh, võib-olla doktor Flynn suudab su saladused paljastada. Sa kohtud temaga täna õhtul.”
„See kallis šarlatan?” Püha müristus.
„Just seesama. Ta tahab kohutavalt sinuga tuttavaks saada.”
CHRISTIAN VÕTAB MU KÄE ja libistab õrnalt pöidlaga üle sõrmenukkide. Me istume Audis ja sõidame põhja suunas. Ma nihelen, tundes niuetes erutust. Ma taltsutan oma oigeid, sest Taylor on eesistmel ja tal pole iPodi peas, ja tema kõrval istub keegi turvamees, kelle nimi on vist Sawyer.
Ma tajun kõhus tuima meeldivat tuikamist, mida põhjustavad kuulid. Huvitav, kui kaua ma suudan vastu pidada ilma … eee, kergenduseta? Ma panen jalad risti. Seda tehes tungib mu mõtteis pinnale miski, mis on seal tagaplaanil olnud.
„Kust sa selle huulepulga said?” küsin ma Christianilt vaikselt.
Ta muigab mulle otsa vaadates ja näitab ettepoole. „Taylor,” ütleb ta hääletult.
Ma purskan naerma. „Oh.” Ja jätan kohe järele – kuulid.
Ma hammustan huulde. Christian naeratab mulle, silmad ulakalt hiilgamas. Ta teab täpselt, mida ta teeb, seksikas elukas, nagu ta on.
„Lõdvestu,” ütleb ta tasa. „Kui see on liiga …” Ta hääl vaibub ja ta suudleb mu sõrmenukke ning imeb siis mu väikest sõrme.
Nüüd ma tean, et ta teeb seda meelega. Ma sulgen silmad, kui tume iha mu keha läbib. Ma alistun sellele tundele otsekohe, lihased sügaval mu sees kokku tõmbumas.
Kui ma jälle silmad avan, vaatab Christian mind teraselt, tume prints. Võib-olla tänu õhtuülikonnale ja kikilipsule, aga ta näeb vanem välja, peen, vapustavalt ilus, ohjeldamatu elumees. Ta lihtsalt võtab mu hingetuks. Ma olen ta seksuaalse võlu kütkes, ja kui teda uskuda, kuulub ta mulle. See mõte toob mu näole naeratuse, ja ta vastunaeratus on silmipimestav.
„Mis sorti pidu see õieti on?”
„Oh, ikka see tavaline värk,” ütleb Christian kergelt.
„Minu jaoks mitte,” tuletan ma talle meelde.
Christian naeratab armsalt ja suudleb jälle mu kätt. „Palju inimesi, kes armastavad raha kulutada. Oksjon, loterii, õhtusöök, tants – mu ema teab, kuidas pidusid korraldada.” Ta naeratab ja esimest korda sel päeval luban ma endal sellest peost elevil olla.
Kallite autode rivi läheneb mööda sissesõiduteed Grey häärberile. Tee kohal ripuvad pikad kahvaturoosad laternad ja kui me maja ette jõuame, näen, et neid on igal pool. Õhtuvalguses näivad laternad maagilised, nagu oleksime me saabunud võlutud kuningriiki. Ma heidan pilgu Christianile. Kui sobiv õhkkond mu printsile – ja minus puhkeb lapselik erutus, mis ületab kõik teised tunded.
„Maskid ette,” muigab Christian, ja pannud ette lihtsa musta maski, muutub mu prints süngemaks, sensuaalsemaks.
Tema näost jääb näha vaid kauni joonega suu ja tugev lõuajoon.
Mu süda jätab teda vaadates lööke vahele. Ma panen maski ette ja püüan eirata nälga sügaval oma kehas.
Taylor sõidab sissesõiduteele ja teener avab Christiani ukse. Sawyer hüppab välja ja avab minu oma.
„Valmis?” küsib Christian.
„Täiesti.”
„Sa näed kaunis välja, Anastasia.” Ta suudleb mu kätt ja astub autost välja.
Tumeroheline vaip kulgeb üle muruplatsi muljetavaldava peopaiga juurde maja kõrval. Christiani käsi on kaitsvalt ümber mu piha, ja me kõnnime mööda rohelist vaipa Seattle’i eliidi seas, kes on oma kõige peenemates rõivastes ja kannavad kõiksuguseid maske, ning laternad valgustavad teed. Kaks fotograafi pildistavad külalisi, kes luuderohuga ääristatud lehtla taustal poseerivad.
„Härra Grey!” hüüab üks fotograafidest. Christian noogutab nõustuvalt ja tõmbab mu enda vastu, kui me kiiresti foto tarvis poseerime. Kuidas nad teavad, et see on tema? Ta sassis vasekarva juuksed – kindla peale ta tunnusmärk.
„Kaks fotograafi?” küsin ma Christianilt.
„Üks on Seattle Times’ist, teine teeb pilte osalejate jaoks. Me võime hiljem temalt osta.”
Oh, jälle on mu pilt ajakirjanduses. Mulle meenub korraks Leila. Nii ta minust teada ilmselt saigi, nähes Christianiga koos poseerimas. See mõte teeb mind rahutuks, päris hea, et mind maski all keegi ära ei tunne.
Järjekorra lõpus on valgetes ülikondades kelnerid, käes kandikud kihisevate šampanjaklaasidega, ja ma olen tänulik, kui Christian mulle klaasi