ТОП просматриваемых книг сайта:
Сповідь відьом. Тінь ночі. Дебора Гаркнесс
Читать онлайн.Название Сповідь відьом. Тінь ночі
Год выпуска 2012
isbn 978-966-14-5129-1
Автор произведения Дебора Гаркнесс
Жанр Зарубежная образовательная литература
Издательство Книжный Клуб «Клуб Семейного Досуга»
Мені ще ніколи не доводилося читати відому книгу Григорія Турського з французької історії, але Філіпу зовсім не обов’язково було про це знати.
– Коли вони з Метью ходили до школи в Турі, той знаменитий Григорій був іще дванадцятирічним хлопчиком. Метью був набагато старшим за вчителя, не кажучи вже про учнів, і на перервах дозволяв хлопцям їздити на ньому, як на коні. – Філіп знову проглянув сторінки. – А де ж розділ про велетня? Це моє улюблене місце в книзі.
Увійшов Ален, несучи на таці дві срібні чаші, і поставив їх на стіл біля каміна.
– Merci, Alain, – сказала я, кивнувши на тацю. – Напевне, ви обидва зголодніли. Оце прислав вам Шеф – підкріпитися. А чому не розповідаєте мені, як провели ранок?
– Я не хочу… – почав було Метью, але я з його батьком обурено запротестували. Філіп, злегка схиливши голову, чемно уступив мені право говорити першою.
– Не хочеш, а треба, – сказала я. – Це кров куріпки, яка піде тобі на користь. Якщо ти збираєшся поститися впродовж наступних чотирьох тижнів, то маєш наїдатися, поки є можливість. – Я подякувала Алену, який вклонився, зиркнув крадькома на свого господаря і похапцем вийшов. – А вам, Філіпе, – кров оленя. Її націдили тільки сьогодні вранці.
– А що ти знаєш про кров куріпок та піст? – спитав Метью, легенько смикнувши мене за кучеряве пасмо, що вибилося із зачіски. Я поглянула йому в сіро-зелені очі.
– Більше, ніж знала учора, – відповіла я. І, вивільнивши пасмо, подала йому його чашу.
– Я поїм деінде, – втрутився у розмову Філіп. – І залишаю вас із вашою суперечкою.
– Тут суперечки немає. Метью має бути здоровим. А куди це ви їздили на прогулянку? – Я взяла чашу з оленячою кров’ю і подала її Філіпу.
Той поглянув спочатку на синове обличчя, а потім перевів очі на мене. І сліпуче посміхнувся, але я безпомилково помітила, що він вивчає мене поглядом. Узявши подану йому чашу, Філіп підняв її, немов збираючись виголосити тост.
– Дякую, Діано, – сказав він голосом, сповненим дружнього почуття.
Але ці дивовижні й химерні очі, що не пропускали найдрібнішої деталі, увесь час стежили за мною, поки Метью розповідав про те, чим вони займалися вранці. Відчуття весняної відлиги підказало мені – то Філіп перевів свою увагу на сина. Я не могла встояти проти спокуси крадькома глянути на нього – чи можна буде здогадатися, про що він думає? Наші погляди зустрілися й зіштовхнулися. Попередження було чітким і недвозначним: Філіп де Клермон щось замислив.
– А як тобі кухня? – поцікавився Метью, переводячи розмову в мій бік.
– Чудова, – відповіла я, виклично втупившись у хитрі очі Філіпа. – Просто прекрасна.
Може, Філіп і був дивовижним, але він був також незбагненним